Esė

Išlikti savimi

	Kalba ─ tai daugiau nei žodžiai ar taisyklės, nes ją vartodamas žmogus gali atskleisti save, savo mintis ir jausmus. Ypač kalba sieja su protėviais, Tėvyne, leidžia kurti ir perduoti kitiems kultūrą, istoriją. Kiekvienai tautai kalba yra svarbi, nes ji tampa laisvės ir savarankiškumo simboliu. Todėl būtent gimtoji kalba yra ypatinga: ji primena namus, artimuosius ir savąjį kraštą. Ne veltui sakoma – iš tėvų paveldėta kalba žmogų stipriai susieja su Tėvyne!
	Kalba ir Tėvynė neįsivaizduojamos viena be kitos: vartojami žodžiai, formuluojami sakiniai, kuriami tekstai leidžia geriau pažinti save, savo kraštą ir nejučia užmegzti tvirtą ryšį su gimtine. Labai svarbu branginti savo tautą, nes tik tada žmogus visada turės kur sugrįžti ir jaus savo vietą. Apie tai leidinyje „Gimtoji kalba“ rašo lietuvių kalbininkas Andrius Ašmantas. Jis užaugo kaime, netoli Endriejavo, kur susiformavo ne tik kalbos pagrindai, bet ir pagarba Tėvynei, gimtajam žodžiui. Kalbininkas bei pedagogas yra sakęs: „Visa, kas tautiška ar asmeniška, yra mumyse, o mes savo darbais ir poelgiais save ir savo tautą sykiu parodome.“ Ašmantui gimtinė yra ypač svarbi – ją laiko tautos kultūros ir valstybės pagrindu. Todėl ryšys su gimtuoju kraštu kalbininkui reiškia ir ryšį su Lietuva, jos kalba bei ateitimi. Taigi, Andriaus Ašmanto mintys atskleidžia – kalba ir gimtasis kraštas neatsiejami. Būtent gimtojoje aplinkoje žmogus išmoksta kalbos, perima vertybes ir pajunta ryšį su tauta. Todėl ir galima teigti – gimtoji kalba žmogui tampa reikšmingu pažinimo keliu į Tėvynę. 
	Manau, kad gimtoji kalba yra ne tik tai, ką paveldėjome, bet ir mūsų pačių kasdienis pasirinkimas. Šiuolaikiniame pasaulyje, kuriame angliškos frazės ar socialinių tinklų terminai vartojami labai dažnai, puoselėti savo tautos kultūrą yra savotiška stiprybė, sąmoningas atsakingumas. Man artimas kalbininko Jono Jablonskio požiūris, kad kalba gyvena žmonių pasakojimuose, kūryboje, kalbėsenoje, kad vartojama kalba keičiasi kartu su visuomene. Suprantama – kalba nėra vien tik sustingusios taisyklės iš vadovėlio – tai gyvas bei savitas būdas atskleisti save. Kai kalbu lietuviškai, jaučiuosi užtikrintai, drąsiai, nes tik gimtąja kalba galiu tiksliausiai apibūdinti savo charakterį, jausmus ar nuotaiką. Tai man suteikia laisvės, pasididžiavimo, nes žinau – savo unikalų pasaulį jokia kita kalba negalėsiu nei taip giliai, nei taip tiksliai perteikti. Taip, ryšys su Tėvyne per kalbą atsiranda tada, kai supranti, jog gimtoji kalba yra tavo dalis, padedanti išryškinti savitumą, įgalinanti išsiskirti iš tūkstančių kitų.
	Gimtoji kalba yra svarbiausia ypatybė, leidžianti žmogui pajusti tikrąją Tėvynės prasmę. Ji ne tik sujungia su praeitimi ar gimtuoju kraštu, bet ir padeda kalbančiajam suvokti, kas jis yra. Kol branginsime savo kalbą, tol turėsime savo vietą pasaulyje, ten visada norėsis sugrįžti. Galima teigti – Tėvynė prasideda ne nuo sienų ar žemėlapių, o nuo žodžio, kurį ištariame jausdami, kad jis priklauso būtent mums.

			Gargždų „Vaivorykštės“ gimnazijos I klasės mokinė Juventa Jašmontaitė, 								konsultavo mokytoja Zofija Vaitkuvienė